Кума-лиса и Ежко-бежко

chitanka.info

Някога си, било много отдавна, Кума-лиса и Ежко-бежко се сприятелили много. Те толкова се обикнали, че където отиде лисицата, и таралежът след нея; където е таралежът, там търси и лисицата. Веднъж лисицата рекла:

— Кумче ежко, хайде да отидем в поповото лозе и да си хапнем грозде.

— Идвам, Кума-лисо, идвам — рекъл ежко. — Само че да ти кажа правичката, страх ме е да не попаднем в някой капан, че нощес съм сънувал лош сън.

— Ех, и ти, кумче ежко! — засмяла се лисицата. — Какво те е страх? Щом си с мен, няма защо да се страхуваш. Лъжи имам, колкото искаш. В кола можем да ги натоварим и да ни избавят от беда. А ти, кумче ежче, знаеш ли поне една лъжа?

Ежко-бежко се усмихнал:

— Аз, Кума-лисо, зная само трички и си ги пазя за черни дни.

— Е, хайде тогава, мило ежче, тръгвай с мен и не се бой. Каквото ни дойде до главата, аз ще се оправям.

Таралежът се съгласил и тръгнали към поповото лозе. Влезли в лозето и започнали да ядат грозде. Като ходели от лоза на лоза, за да търсят по-сладко грозде, изведнъж — щрак — лисицата попаднала в капана.

Като се видяла заключена в капана, тя почнала да вика:

— Ох, горката аз! Ох, кумче ежче, бързо една лъжа ми кажи, че загивам!

— Как, Кума-лисо? Че ти имаш лъжи с товари и сега от мен да искаш? Аз само трички си знам и ги пазя за черни дни.

Лисицата приплакала:

— Много знаех, ежче, ама сега всички забравих. Кажи ми ти само едничка, да се спася.

Таралежът въздъхнал:

— Е, сега като дойде попът, ти се престори на умряла. Той ще те извади из капана, ще те удари няколко пъти, ще те хвърли на единия край на лозето, та да те вземе, като си тръгне вечерта за в къщи. Другото е близо до ума.

Като рекъл това, Ежко-бежко избягал в гората и се скрил, а Кума-лиса се престорила на умряла. Дошъл попът. Видял, че лисица се е хванала в капана, и извикал:

— А, падна ли ми най-после, пуста лисице? Колко се мъчих аз, докато те докарам в капана. Всяка година ми береш гроздето, но сега баба попадия ще има да носи кожух през зимата.

Отворил капана, извадил лисицата, ударил я няколко пъти с една дебела тояга и я захвърлил накрай лозето, та да я вземе вечерта. Лисицата това и чакала. Щом попът я захвърлил и тръгнал из лозето, тя скочила и взела да му се подсмива:

— Ех, дядо попеее, ще има да носи баба попадия лисичи кожух!

— Ах, ти, пущино! Ще ми паднеш още веднъж на ръцете! — заканил се дядо поп.

Не минало много време, и лисицата пак рекла на таралежа:

— Хайде, кумче ежче, да отидем на гроздобер в поповото лозе.

— Кума-лисо, мила моя, посестримо, ти забрави ли каква беда те беше сполетяла. Не ти ли стига, че едвам се спаси тогава, ами пак искаш да крадем?

— Хайде, хайде, кумче ежче, забрави миналото. Да отидем да си хапнем грозденце.

Отишли. Тъкмо се промъкнали в лозето, и лисицата — щрак! — право в капана попаднала:

— Ох, кумче ежче, бързо ми кажи една лъжа, че ще загина сега.

— Е, Кума-лисо, една ти казах и ако сега ти кажа още една, какво ще остане за мен? Нали знаеш, че само три лъжи зная, а ти ги имаш с товари. Какво ще стане с мен, кога изпадна в неволя?

— Моля ти се, еженце, братченце, помогни ми. Само ти можеш да ме спасиш от тоя железен капан.

Не изтърпял таралежът и рекъл на лисицата:

— Е, кумице, като дойде попът, ти пак се престори на умряла. Попът сега ще те върже хубаво, ще те натовари на колата и вечерта ще те отнесе в къщи. Ще те развърже, ще те остави навън — на стълбището или пред вратата — и ще влезе в къщи, да вземе нож да те дере. Ти тогава бягай из стълбите надолу и се оправяй.

Лисицата направила, както я научил таралежът. Дошъл попът и като видял умрялата лисица, рекъл:

— Сега вече няма да ми избягаш!

Отворил капана, стоварил няколко тояги по гърба на лисицата, вързал я здраво с едно въже и я хвърлил на колата. Вечерта отишъл в къщи, стоварил лисицата от колата, занесъл я пред вратата, развързал я и влязъл в къщи да вземе нож. А дотогава лисицата не трепнала — преструвала се на умряла. Но щом усетила, че въжетата не й стягат краката, скочила и беж да я няма.

Излязъл дядо поп и що да види: от лисицата нямало ни следа.

— Пак ме надхитри пущината! — простенал попът. — Ама тя ще ми падне и друг път! Ще има да си плаща тия лъжи!

След няколко дни лисицата пак поканила таралежа да ходят за грозде. Таралежът, сиромах, никак не искал да отиде, ама що да прави? Може ли да откаже на добрата си приятелка нещо? Съгласил се със страх и тръгнали. А този път попът обградил лозето с дълбок ров. Лисицата се поизсилила малко и прескочила рова. А какво да прави таралежът! И той си напънал силите и скокнал, ама право в дълбокия ров:

— Хайде сега, мила кумичке–лисичке, кажи ми една лъжа, че загинах!

— Ех, кумче ежче, много знаех, ама ги забравих! — рекла лисицата.

— Е, щом е така — рекъл Ежко-бежко, — ела поне да се опростим. Ела, кумичке, да се целунем за сбогом, че за мен няма да има вече спасение.

Лисицата се навела да я целуне ежко, а той я прегърнал силно и я захапал за муцуната. И не щеш ли, точно по това време идва и попът. Лисицата, като го видяла, спуснала се да бяга и измъкнала със себе си и Ежко-бежко, който здраво се впил за муцуната й. Лисицата бягала, попът след нея, тя бяга, той след нея, най-после тя успяла да се измъкне и да спаси и таралежа.

— Ах, пуста, пуста да останеш, лисичке — викал попът. — Не ти ли стига, дето идваш тук и ядеш най-хубавото грозде, ами си взела и торба този път? Но ти ще ми паднеш друг път, ще те убия, да знаеш!

— О, дядо попе, още веднъж ако ме хванеш, тогава да се похвалиш! — извикала лисицата и се скрила в гората.

Оттогава се разделили с таралежа и никога вече не се срещат. Щом я усети таралежът, прави се на кълбо и лисицата го подминава.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.